![CĂLIN RECHEA CĂLIN RECHEA](/_img/autori/calin_rechea.gif)
Ultimatumul nu a condus niciodată la rezultatele aşteptate, fie că este vorba de războaie mondiale, conflicte diplomatice sau dispute economice. Este adevărat că, în cazul unui raport de forţe disproporţionat, cel mai puternic a reuşit să-şi impună punctul de vedere, dar chiar şi aşa, evoluţia ulterioară a evenimentelor a înregistrat deviaţii majore de la planul iniţial.
Acum această "armă" este folosită şi împotriva Greciei. După turneul european lipsit de succes al premierului Alexis Tsipras şi al ministrului de finanţe Yanis Varoufakis, Jeroen Dijsselbloem, preşedintele Eurogrupului, a declarat că "ultima şansă a Greciei pentru a cere extinderea programului de asistenţă financiară este şedinţa miniştrilor de finanţe din 16 februarie 2015", conform unei ştiri Reuters.
Oficiali ai ministerelor de finanţe din zona euro s-au întâlnit la Bruxelles pentru a pregăti şedinţa de săptămâna viitoare, dar nu s-a înregistrat niciun progres, după cum mai scrie Reuters. "A fost Grecia împotriva celorlalţi", a precizat unul dintre oficialii prezenţi la întâlnire.
La ameninţările cu "aruncarea" Greciei în faliment, dacă nu acceptă extinderea programului de bailout în aceleaşi condiţii, Varoufakis a declarat, inclusiv pentru presa germană, că ţara sa este deja falimentară.
"Politicieni ignoranţi, care neagă natura sistemică a crizei, urmăresc aplicarea unor politici similare cu bombardarea nediscriminată a unor naţiuni europene mândre, în scopul salvării acestora", a mai precizat ulterior ministrul de finanţe al Greciei.
Presiunile asupra Greciei s-au intensificat şi din partea agenţiilor de rating. Standard & Poor's a anunţat reducerea ratingului suveran la B-, de la B, pe fondul crizei de lichiditate din sistemul bancar, iar Moody's a lansat procedura de evaluare a ratingului Caa1, pentru o eventuală scădere, la doar câteva luni după ce l-a îmbunătăţit.
Spania şi Portugalia s-au alăturat ofensivei diplomatice pentru convingerea Greciei că nu există alternativă la programele de susţinere financiară derulate în ultimii ani.
În cadrul unei conferinţe organizate de Reuters, Antonio Pires de Lima, ministrul portughez al economiei, a declarat că datoria Greciei nu poate fi renegociată, iar autorităţile de la Atena trebuie să urmeze calea austerităţii, cum a făcut şi Portugalia.
Programul de susţinere financiară al ţării, în valoare de 78 de miliarde de euro, s-a încheiat anul trecut. Dar care sunt rezultatele? Conform unei analize recente de la McKinsey Global Institute ("Debt and (not much) deleveraging", februarie 2015), datoria totală a Portugaliei a crescut cu 100 de puncte procentuale între 2007 şi 2014, până la 358% din PIB. "Performanţa" s-a înregistrat în condiţiile în care datoria guvernamentală a crescut cu 83 de puncte procentuale, datoria companiilor cu 19 puncte procentuale, iar datoria gospodăriilor raportată la PIB a scăzut cu 2 puncte procentuale.
În clasamentul creşterii gradului de îndatorare de la McKinsey, Portugalia este depăşită doar de Irlanda, Singapore şi Grecia, care a ajuns la un raport între datoriile totale şi PIB de 317% în 2014, după o creştere cu 70 de puncte procentuale a datoriei guvernamentale. Şi atunci, despre ce succes al austerităţii vorbeşte ministrul economiei din Portugalia?
"Este tot mai evident că ceva este greşit în modul de construire a programelor de salvare pentru ţările de la periferia zonei euro", iar "singurul lor scop pare să fie acela de a mai câştiga timp", declara Luis de Guindos în 2011, înainte de a deveni ministru al economiei în Spania. De atunci, discursul său a cunoscut o schimbare radicală, chiar dacă problema restructurării datoriilor a rămas tot acută după atâţia ani de "reforme".
Italia s-a aliniat presiunilor asupra Greciei de frică. Într-un fragment al unui interviu acordat postului public de televiziune RAI, Yanis Varoufakis a precizat că "oficiali ai unei importante instituţii italiene mi-au mărturisit că sunt solidari cu noi, dar nu pot spune adevărul, deoarece Italia este ameninţată de faliment şi se tem de răspunsul Germaniei" (n.a. interviul va fi prezentat în întregime pe canalul RAI3 în 15 februarie 2015).
În urma votului de luna trecută, Grecia a ajuns să fie considerată, efectiv, un duşman al Europei, cel puţin după cum sunt definite noţiunile de "Europa" şi "duşman" la Bruxelles, iar adevărata faţă a "democraţilor" din scaunele puterii se dezvăluie tot mai mult.
"Nu poate exista alegere democratică împotriva Tratatelor Europene", a declarat Jean-Claude Juncker, preşedintele Comisiei Europene, potrivit unei ştiri de pe site-ul BBC. Poate că aceste cuvinte l-au determinat pe Varoufakis să facă, tot în cadrul interviului acordat postului italian de televiziune, o afirmaţie deosebit de gravă: "Un nor al fricii a acoperit Europa în ultimii ani şi riscăm să devenim mai răi decât fosta Uniune Sovietică".
De parcă declaraţia lui Juncker nu ar fi fost suficientă pentru a-i îngrozi pe cei care mai "flutură" idealurile democratice ale Uniunii Europene, decizia prin vot a devenit irelevantă chiar şi în cadrul bastionului independenţei instituţionale din zona euro, Banca Centrală Europeană.
În cadrul conferinţei de presă din 22 ianuarie 2015, după anunţarea programului de relaxare cantitativă, Mario Draghi a fost întrebat despre opţiunile membrilor Consiliului guvernatorilor. Preşedintele BCE a răspuns că votul a fost unanim în ceea ce priveşte "desemnarea programului de relaxare cantitativă ca instrument de politică monetară în sens legal", iar apoi a urmat surpriza.
"A fost o largă majoritate pentru lansarea acum a programului de relaxare cantitativă, aşa de largă încât nu am fost nevoiţi să mai supunem la vot", a mai precizat Mario Draghi.
Adică votul a devenit irelevant nu doar pentru cetăţenii UE, care poate mai cred în "democraţie", dar şi pentru conducătorii celei mai puternice instituţii europene? Oare în locul votului au fost scandări şi ovaţii?
În aceste condiţii, ce mai înseamnă Europa Unită şi care sunt cei mai mari duşmani ai ei? Grecia? Vladimir Putin? Dar dacă sunt chiar elitele politice actuale şi comisarii lor de la Bruxelles, care urmăresc omogenizarea în numele unităţii?
Jens Weidmann, preşedintele Bundesbank, a negat această ipoteză în cadrul unei conferinţe recente de la Veneţia. "Pentru a permite diversitatea în unitate, atât UE cât şi zona euro respectă diferenţele naţionale", iar "statele membre trebuie să-şi respecte responsabilităţile asumate şi să asigure competitivitatea economiilor, pe fondul unor finanţe publice solide", a declarat Weidmann.
Din păcate, reformele structurale, în adevăratul sens al cuvântului, şi creşterea competitivităţii nu mai sunt posibile în actualul cadru instituţional, legislativ şi birocratic, deoarece ar presupune descentralizarea şi autonomia decizională, iar aşa ceva nu va fi acceptat la Bruxelles.
La un cincinal distanţă faţă de faza acută a crizei datoriilor suverane din Europa, politicienii continuă să treacă cu vederea natura sa sistemică, motivul probabil fiind interesul şi nu miopia sau ignoranţa despre care vorbea Yanis Varoufakis.
Iar atunci, "soluţiile" propuse nu pot fi altele decât "bombardarea nediscriminată a unor naţiuni europene mândre, în scopul salvării acestora", urmate de nedumerire în faţa lipsei de recunoştinţă din partea celor care trebuie salvaţi de ei înşişi.
"Şi acolo unde fac un deşert, ei îl numesc pace", scria istoricul roman Publius Tacitus, în "De vita et moribus Iulii Agricolae", despre politica de jaf a Imperiului Roman din teritoriile ocupate.
Au trecut aproape două milenii de atunci. Oare nu ar fi trebuit ca primul "imperiu neimperial" din istoria omenirii să fie altfel?
"Nu poate exista alegere democratică împotriva Tratatelor Europene." (Jean-Claude Juncker, într-o declaraţie preluată de BBC)
•
"A fost o largă majoritate pentru lansarea acum a programului de relaxare cantitativă, aşa de largă încât nu am fost nevoiţi să mai supunem la vot." (Mario Draghi, la conferinţa de presă din 22 ianuarie 2015)
1. pai e altfel...
(mesaj trimis de Dan Coe în data de 10.02.2015, 10:14)
Capitalismul e doar o faza superioara de dezvoltare a sclavagismului, un fel de sclavagism multilateral dezvoltat.
Diferenta o face democratia. Necazul e ca democratia, spre deosebire de ceea ce cred majoritatea dintre noi, e doar fard si vopsele aplicate pe obrazul capitalismului.
2. Hitul anului e retro?
(mesaj trimis de Oarecare în data de 10.02.2015, 11:45)
Propun ca Bursa sa apara si in format audio, cu domnul Rechea citindu-si editorialele.
Sper sa aiba o voce de rocker pentru ca editorialul de astazi ar trebui sa-l cante pe muzica trupei Europe: Final Countdown :)))
3. fără titlu
(mesaj trimis de anonim în data de 10.02.2015, 13:11)
De cand am trecut si noi la democratie au ajuns 50% din populatia tari saraca,iar 3 milioane de romani au fost obliati sa plece prin alte parti.Dar in schimb numarul parlamentarilor a cresut la fel si furtul tari de la presedinte in jos.
4. Istoria și repetiția
(mesaj trimis de Cristi C în data de 10.02.2015, 14:10)
Am găsit astăzi ceva ce am crezut că merită citit.
Un istoric britanic, Hobsbawm, scria în cartea "The Age of Revolution" 1962 (Epoca Revoluției) despre revoluția industrială din UK.
"The first general stumbling of the industrial capitalist economy is reflected in a marked slowing down in growth, perhaps even in decline, in the British national income at this period (1830-40s). Nor was this a purely British phenomenon. Its most serious consequences were social: the transition to the new economy created misery and discontent… Nor was the discontent confined to the labouring poor…The great financiers, the tight community of home and foreign “fundholders” who received what all paid in taxes – something like 8% of the entire national income – were perhaps even more unpopular among small businessmen, farmers and the like than among laboureres, for these knew enough about money and credit to feel personal rage at their disadvantage. It was all very well the rich, who could raise all the credit they needed, to clamp rigid deflation and monetary orthodoxy on the economy after the Napoleonic Wars; it was the little man who suffered"
"Prima poticnire generală din economia capitalistă industrială este reflectată în incetinirea pronunțată a creşterii, poate chiar şi în declin, în venitul naţional britanic în această perioadă (1830-40s). Nu a fost un fenomen doar pur britanic. Consecinţele sale cele mai grave au fost sociale: trecerea la noua economie a creat mizerie şi nemulţumire... Nemulţumirea nu a fost limitată doar la muncitorii săraci... Marii finantatori, comunitatea restrânsă de deținători de fonduri de investiții domestice şi străine care primeau ce ceilalți plăteau în taxe - ceva de genul 8% din întregul venitul naţional – au fost, probabil, chiar mai nepopulari printre oamenii de afaceri mici, agricultorii şi alții asemenea, decât printre muncitori, deoarece aceștia ştiau destul despre bani şi despre credit pentru a simţi furia personală în legătura cu propriul lor dezavantaj față de marii finanțatori. A fost totul foarte bine pentru cei bogaţi, care puteau aduna tot creditul de care aveau nevoie, de a impune o deflaţie rigidă şi ortodoxie monetară asupra economiei după războaiele napoleoniene; cel care a suferit a fost omul mic"
Și întrebarea este cum a rezolvat omenirea crizele precedente. Și de ce credem că acum se va face altfel.