![Cornel Codiţă Cornel Codiţă](/_img/autori/cornel_codita.gif)
Cartea semnată de Richard Wilkinson şi Kate Pickett are ca subtitlu întrebarea: "De ce societăţile mai accentuat egalitare o duc aproape întotdeuna mai bine?" Ea a apărut anul trecut în Statele Unite şi, de atunci, nu a încetat să facă valuri, atît în comunităţile profesionale implicate în elaborarea şi evaluarea politicilor sociale, cît şi în cercurile politice de cele mai di-verse orien-tări. Discursul autorilor are în spate o vas-tă muncă de analiză statistică, întinsă pe durata a nu mai puţin de trei decenii. Întregul demers este structurat în jurul corelaţiilor dintre, pe de o parte, gradul de inegalitate socială dintr-o societate, măsurat de diferenţa dintre cele mai înalte 20% venituri şi cele mai scăzute 20% şi, respectiv, incidenţa diferitelor manifestări de patologie socială - mortalitate infantilă, incidenţa naşterilor la adolescente, incidenţa violenţei cu omor, mărimea relativă a populaţiei carcerale, consumul de droguri, incidenţa obezităţii, a bolilor psihice, eşecul educaţional, nivelul de neîncredere manifestat în relaţiile sociale etc. Ca să folosim limbajul adecvat mediului, datele arată că, pentru toţi indicatorii sociali luaţi în considerare, se poate evidenţia o corelaţie lineară (dependenţă directă) cu mărimea ecartului de inegalitate specific societăţii respective. Pe scurt, cu cît este mai mare inegalitatea, cu atît sunt mai frecvente problemele sociale, de felul celor menţionate. Pe scala cu zece intervale de mărime, care măsoară inegalitatea de venituri, la minim se află: Japonia, Finlanda, Norvegia şi Suedia, iar la polul opus, Singapore, Statele Unite şi Portugalia. În cele mai multe ţări luate în considerare (10 din 23) indicatorul de inegalitate se află pe intervalul median. Pe ansamblu, ţările cu indici de inegalitate peste medie sunt de trei ori mai multe decît cele sub medie. Autorii nu spun nici că inegalitatea de venituri produce aceste probleme sociale (este cauză), nici că ele pot fi simplu eradicate doar prin modificarea diferenţei dintre cei 20% dintre cetăţenii unei ţări, care deţin veniturile cele mai mari şi cei 20% cu veniturile cele mai mici. Discursul atrage atenţia, mai degrabă, asupra efectelor sociale sistemice antrenate de clivajele sociale masive şi permanentizate. Indirect, este unul dintre contra-argumentele analitic-factuale cele mai puternice opuse tezei "hiper-liberalistă" conform căreia creşterea bogăţiei la un pol al societăţii antrenează, în mod natural, efecte pozitive (venituri), rostogolite de sus în jos pe scara socială. Cel puţin această analiză arată că lucrurile nu stau deloc astfel. De rostogolit se rostogolesc şi cresc în avalanşă, mai degrabă, problemele sociale.
În cazul României, subiectul nu este deloc unul de interes pur academic. El are o relevanţă socială şi politică directă. Criza în care societatea se adînceşte, condusă către nicăieri, dar cu mîna tot mai des pe bici, de o adunătură incompetentă, iresponsabilă şi pusă doar pe spoliere, numită pompos, clasă politică, ne aşază la extremitatea societăţilor inegalitare. Deşi în măsură diferită şi cu modalităţi diferite, fiecare formulă de guvernare post-decembristă, voit sau nu, a împins societatea românească spre o structură de tip puternic inegalitar. Concluzia inevitabilă este că trebuie să ne aşteptăm, pînă nu se schimbă ceva radical în gestiunea guvernării din România, la creşterea şi agravarea "patologiei sociale", la o degradare continuă şi agravată a ţesăturii de relaţii, valori, încredere şi respect, care ţine împreună membrii oricărei societăţi.
Întrebarea suplimentară ar fi: care este cea mai productivă abordare pentru a crea o societate ferită de excesele marilor clivaje şi diferenţe sociale ruinătoare? Nimeni, şi cu atît mai puţin autorii cărţii de referinţă, nu susţine că o societate "perfect egalitară" este soluţia bună. Dimpotrivă, analizele arată cu claritate că abordarea realist-productivă nu stă în anihilarea oricărei diferenţieri de statut social, bazat pe venituri, ci în menţinerea ei într-o plajă de optim. Care este aceasta, nu ştie nimeni şi foarte probabil că fiecare societate are o valoare de echilibru proprie, care la rîndul ei este influenţată atît de factorii generali ai dinamicii sociale, cît şi de factori conjuncturali. Răspunsul poate să pară surprinzător pentru "mecaniciştii" politicilor sociale care se gîndesc imediat şi exclusiv la impozitare graduală şi penalizare a veniturilor mari. Cercetarea a arătat că metoda cea mai sigură pentru ca dezvoltarea socială să găsească în mod natural punctul optim de echilibru dintre venituri foarte mari şi venituri foarte mici este investiţia în învăţămînt. Creşterea zestrei de educaţie, cu fiecare generaţie. Cu cît indicele de performanţă educaţională, la nivelul întregii societăţi, creşte, cu atît mai uşor şi mai sigur se găsesc soluţiile pentru apropierea de optimul care tinde să elimine cel puţin o parte din problemele sociale. Pe scurt, oricît de săracă, înapoiată, îndatorată, bătută de soartă ar fi o societate, investiţia în educaţie este singura şansă să-şi depăşească condiţia precară şi să încalece, cîndva, valul dezvoltării. Dacă nu, NU! Clasa politică a României a înţeles acest adevăr fundamental al dezvoltării la 1860! Cea care face degeaba umbră pămîntului, la anul de graţie 2010, NU!
1. 1 citat relevant!
(mesaj trimis de DonS în data de 22.10.2010, 12:13)
"O societate care va pune egalitatea înaintea libertăţii nu va obţine nici una dintre ele. Societatea care pune libertatea înaintea egalităţii va avea mai mult din ambele." (Milton Friedman)
2. 2 citat relevant
(mesaj trimis de DonS în data de 22.10.2010, 12:55)
Legea lui Pareto: Distibutia veniturilor intre principalele clase ale societatii este determinata de 2 si doar 2 factori: a)cultura societatii b) nivelul de productivitate in interiorul economiei societatii. Cu cat o economie este mai productiva, cu atat mai mare este egalitatea veniturilor.
3. fără titlu
(mesaj trimis de IS în data de 22.10.2010, 22:14)
Excelent articol si o tema cum nu se putea mai bine adecvata timpului si timpurilor. Sau poate doar pentru cine are ochi sa citeasca (eventual chiar mai bine fara ochelari ....de cal) si cine are urechi sa auda. Din pacate prea putini, din ce in ce mai putini... Si nu in ultimul rand, ca azi tot e ziua citatelor, este esentiala vointa, dorinta de a sti , a cunoaste si a recunoaste! "Nu e greu sa gasesti adevarul. E greu sa ai dorinta de a-l gasi." Nicoale Iorga
4. fără titlu
(mesaj trimis de T. în data de 25.10.2010, 02:31)
Cu intarziere: merci! Pentru recomandarea bibliografica. Si pentru inceputul de raspuns la intrebarea: "cum?".
Desigur, cei a caror prostie e intrecuta doar de rautate si a caror rautate e egalata doar de lacomie nu vor fi cei care sa faca asta. Ramane intrebarea: cum, cand si cu ce putem sa ii inlocuim?
5. inlocuirea clasei politice actuale
(mesaj trimis de anonim în data de 25.10.2010, 13:21)
SNSPA chiar acest lucru isi propusese, sa formeze noi elite in spatiul public romanesc.
Unde se afla aceste noi elite si cine se mai ocupa de promovarea si perfectionarea lor?
5.1. Care noi elite? Ca sunt ..... (răspuns la opinia nr. 5)
(mesaj trimis de anonim în data de 25.10.2010, 13:47)
majoritatea noi analfabeti....Iar SNSPA, cu mici exceptii, si-a canibalizat si propriile elite academice....Asa ca a ajuns o sc de politruci descendenti de politruci ce nu sunt in stare sa faca altceva