![Cornel Codiţă Cornel Codiţă](/_img/autori/cornel_codita.gif)
"Emanuel părea un om, ca toţi oamenii. Puţin deosebit de ceilalţi, poate, doar prin micile sale ciudăţenii. Un intelectual. Citea. Toată lumea îl vedea mergînd cel puţin de două, trei ori pe săptămînă la biblioteca locală, cumpăra ziare, zăbovea din cînd în cînd între rafturile celor două camere în care anticarul adunase, fără metodă, de la vechi cărţi de bucate, pînă la enciclopedii ale broderiei medievale şi de la manuale de bune maniere la romane foileton, ori îndrumare practice pentru reparat orice. În restul timpului, scria. Nimeni nu ştia ce. Zvonurile circulau după un ciclu regulat, încercînd fără succes să acrediteze definitiv una din variantele plauzibile. Era vorba, credeau la un moment dat, de o istorie a micii lor comunităţi. De cîteva ori, primarul s-a arătat interesat, politicos, de mersul lucrării, sugerînd chiar că ar fi gata să ofere ajutor, acces în arhivele instituţiilor publice, ba chiar şi un sprijin financiar pentru eventuala publicare a monografiei care ar fi putut să fie certificatul colectiv de istorie al oamenilor locului. De fiecare dată, a primit încredinţarea amuzată, dar fermă, din partea lui Emanuel, că nu se ocupă şi nici nu ar putea să se ocupe de o istorie locală. "Habar n-am ce se întîmplă în jurul meu, iar istoria nu a fost niciodată punctul meu tare, nici măcar în clasele primare!", obişnuia să spună el, cu un zîmbet pe jumătate intrigat, pe jumătate jenat. S-a crezut că ar putea fi vorba despre o istorie a familiei sale, marcat cum era, presupuneau ei, de singurătate şi lipsa celor apropiaţi. Fişele şi cărţile cercetate la bibliotecă, însă, nu vorbeau niciodată despre istorii ale familiilor celebre, despre onomastică, încrengături între marile clanuri sau orice altceva, cît de cît asemănător. Alţii erau convinşi că Emanuel ţine un jurnal. Că scrie o cronică a vieţii sale, aşa cum era obişnuit şi de bon ton să facă, nu doar domnişoarele, ci şi domnii din lumea bună a societăţii locale, pînă, hăt, pe la 1880. Ba chiar şi după, în familiile vechi, conservatoare... Adevărul a fost aflat abia după ce Emanuel a dispărut la fel de obişnuit, după cum îşi trăise şi viaţa. Cel puţin, acea parte pe care o cunoşteau ei. Pe rafturile care umpleau pereţii, pe jos, pe dulapuri şi prin sertarele lor, pe mica masă de scris, peste tot şi oriunde, casa era plină ochi cu dosare conţinînd manuscrise, iar pe coperta fiecăruia sta caligrafiat cu litere de mînă acelaşi titlu generic: "Jurnalul vieţii mele". Surpriza a venit cînd cineva a avut curiozitatea să citească primele pagini, luînd la întîmplare dosare din mormanele care zăceau peste tot. Toate începeau la fel, cu acelaşi capitol: "Primele mele amintiri din copilărie", după care textul sărea, fără nici o legătură, la cîte un episod, mereu altul, din viaţa lui Emanuel. Ciudăţenia era că, în fiecare dosar, primele amintiri erau mereu diferite, iar episoadele relatate într-un fel, apăreau în alt dosar altfel şi altfel... şi altfel, mereu modificate, mereu repovestite în cu totul alte culori, cu alte întîmplări, alte personaje şi desigur, alte finaluri. Emanuel îşi petrecuse viaţa nu scriind istoria vieţii sale, ci rescriind-o fără încetare, frîntură cu frîntură, întîmplare cu întîmplare, mereu şi mereu altfel, pînă la cel mai mic amănunt. Orice situaţie, cît de simplă, era reluată de fiecare dată, în fiecare variantă de jurnal, în alte şi alte înfăţişări, desfăşurări, cu alte şi alte personaje, cu alte şi alte urmări."
Ideea de roman, pe care o ofer cu generozitate, aici, oricui doreşte să o folosească, cu condiţia ca atunci cînd ia premiul Nobel pentru literatură să dea o bere la Calul Bălan, ori să-mi cumpere o bicicletă, dacă cîştigă mai mult de un milion din drepturile de autor, mi-a venit, desigur, privind în jur, la ceea ce se întîmplă în şi cu societatea României noastre, cea de toate zilele. M-a izbit, cam aşa cum izbeşte bila aceea grea, pusă să penduleze larg, înainte de a se înfige în pereţii casei sortită demolării. Ceea ce se întîmplă zilele acestea, sub ochii noştri, nu este decît un puseu acut al aceleaşi boli de care societatea României suferă cronic, la fel ca şi Emanuel. Obsesia de a rescrie mereu şi mereu istoria, de la cea recentă, la cea "ancestrală", cu toate întîmplările, personajele şi consecinţele de fiecare dată altele şi altele! Pusă în practică, această ocupaţie umple complet spaţiul material şi spiritual al realităţii noastre prezente şi, în acelaşi timp, sapă de la rădăcină, încă înainte de a fi apucat să se deschidă, orice sămînţă a viitorului! Rescrierea trecutului ţine loc de prezent şi condamnă la neant orice viitor. Prezentul nostru, la cald, a devenit dintr-o dată palpitant pentru că cineva s-a apucat să rescrie, sub ochii noştri, live, istoria celor două mandate Băsescu şi a modului în care puterea a funcţionat în jurul său. Obsesia de a rescrie trecutul nu a părăsit niciodată societatea României şi s-a manifestat printr-un lung şi neîntrerupt şir de episoade şi pusee acute. Mai ales în fazele imediate ale schimbării puterii. De la istoria Unirii Principatelor, la istoria realizării "României mari", şi de la istoria primului, la istoria celui de al doilea război mondial şi după fiecare schimbare de regim politic din ultimii 150 de ani, prezentul este umplut de rescrierea trecutului, iar orizontul viitorului este complet întunecat de uriaşul nor de praf, cenuşă şi murdărie ridicate în aer de harnicii scormonitori puşi, adesea, nu doar să rescrie trecutul, ci chiar să îl "remodeleze". De fiecare dată cînd se încheie un ciclu al puterii, "reevaluăm" oameni, personaje şi întîmplări, mutăm statui, schimbăm nume de locuri, parcuri şi străzi, remodelăm faţade sau clădiri. Le demolăm, niciodată din raţiuni urbanistice, ca şi cînd ne-ar fi devenit duşmani personali, rareori pentru a ridica în loc ceva care să mai amintească de trecutul pe care îl ştiam, aşa cum îl ştiam. Cînd nu putem, ori ni se pare că nu este suficient să modificăm trecutul, îl ştergem pur şi simplu cu buretele, îl dăm afară din cărţi, manuale, biblioteci, îl săpăm cu buldozerul, ori îl facem pulbere cu dinamita. Iar dacă nu e de ajuns, revărsăm peste el un potop de ploaie acidă şi ideologie manipulatorie. Exact ca şi Emanuel, nu suntem niciodată multumiţi de cum am rescris trecutul şi asta devine o justificare morală, adesea chiar îndreptăţită, pentru ca altcineva, altă generaţie să-şi ocupe viaţa şi să-şi consume hărnicia pe un alt şantier dedicat rescrierii trecutului. Ce spune acest fapt despre noi, ca oameni, colectivităţi şi societate?
Într-o cheie psihanalitică, el vorbeşte despre faptul că întîlnirea noastră cu prezentul modernităţii, ca să nu mai vorbim despre viitor, este mereu una ratată. Iar ratarea este sublimată în această activitate obsesiv-compulsivă, care constă în a rescrie, fără întrerupere, trecutul şi faptele sale. Că suntem o societate bolnavă de un refuz sistematic al prezentului şi o totală neglijare a viitorului, refuz născut fie din slăbiciune, din lipsa reperelor morale stabile, dintr-un fatalism mioritic, fie dintr-o incurabilă imaturitate social-culturală, care ne ţine prizonierii unui "dulce" infantilism istoric, auto-suficient, autist dar mulţumit de sine însuşi.
1. fără titlu
(mesaj trimis de anonim în data de 06.02.2015, 02:57)
... se mai intampla, cand omul nu mai stie ce-i al lui, caci autismul nu e cauza, ci doar efect ... un mecanism de aparare impotriva lumii - o lupta ce se da cu "dublul" colectiv sau individual (scindare intre personalitatea afisata si personalitatea tainuita, de obicei negata) ... retragerea in sine (autismul) duce la unire! cu dublul ... si stai sa vezi atunci distractie, ca nu toti-s apti de-a stapani aceasta fiara ... dar si de isi vor stapani infernul, sa vezi atuncea sarbatoare ...
1.1. Mitologia nu a murit (răspuns la opinia nr. 1)
(mesaj trimis de Silvia în data de 06.02.2015, 15:18)
Asa a fost mereu cu mistificarea istoriei. Nu exista o istorie ci istorii, depinde din ce perspectiva privesti un eveniment, care sunt actorii si ce obiectiv ai.
Uneori nu se mai face deosebire intre mitologie si istorie...cum se intampla in civilizatiile antice si preistorice. Mitologia nu a murit ..ea coexista cu istoriile, pardon cu istoria.
Umanitatea este in faza copilariei sau a adolescentei . Mai dureaza pana cand ne vom maturiza colectiv si implicit individual sau invers....
2. Eh
(mesaj trimis de Oarecare în data de 06.02.2015, 05:57)
Ar fi bine ca micul Emanuel sa se multumeasca numai cu rescrierea trecutului, plecand de la personaje si fapte reale.
Dar nu se va opri aici, va sterge din memoria colectiva pe oricine sau orice "nelalocul lui".
Pentru ca, nu-i asa, cine controleaza trecutul, controleaza prezentul ... Orwell 1984.
Se pare ca le-a bunghit bine rau acest Orwell, Oceania se lupta (oare?) cu Eurasia, apoi cu Estasia ... sau invers, ce importanta mai are?
2.1. fără titlu (răspuns la opinia nr. 2)
(mesaj trimis de penelope în data de 06.02.2015, 15:13)
Si eu care credeam ca numai Odisseu al meu isi povesteste peripetiile in drum spre casa...se pare ca e general uman sa traiesti in trecut atunci cand nu stii sigur ce viitor ai scris in stele. Credinta atingerii idealului si obiectivului cred ca invinge predestinarea.
3. in fiecare clipa totul se transforma
(mesaj trimis de Ela în data de 06.02.2015, 09:30)
Cornele, ce spui tu este un adevar "creat" de generatii, dar ca si atunci cand suferi de ceva, nu este timp de pierdut cu regretele si nemultumirile, e timpul sa decidem cum sa folosim trecutul, nu sa il caram tot tipul dupa noi. Viata fiecarui om se poate schimba daca isi doreste asta, problema apare cand cineva nu doreste sa-si faca schimbarile in propria lui viata.
3.1. amintiri despre viitor (răspuns la opinia nr. 3)
(mesaj trimis de salomeea în data de 06.02.2015, 12:45)
Domnul profesor a surprins bine paradigma ratatilor...Intelepciunea ar trebui sa ne invete sa ne construim o noua paradigma mai iluminata care sa fie in armonie cu alte paradigme la fel de iluminate de scanteia divina. Nu putem sa cerem altora sa se transmorme daca nu incepem transformarea cu noi insine, sa dam exemplu celorlalti prin paradigma noastra scanteietoare. E molipsitoare transformarea daca se hraneste din flacara divina. Daca am avea puterea sa ne imaginam numai lucruri bune,...
3.2. amintori despre viitor (răspuns la opinia nr. 3.1)
(mesaj trimis de salomeea în data de 06.02.2015, 13:54)
Domnul profesor a surprins bine paradigma ratatilor...Intelepciunea ar trebui sa ne invete sa ne construim o noua paradigma mai iluminata care sa fie in armonie cu alte paradigme la fel de iluminate de scanteia divina. Nu putem sa cerem altora sa se transmorme daca nu incepem transformarea cu noi insine, sa dam exemplu celorlalti prin paradigma noastra scanteietoare. E molipsitoare transformarea daca se hraneste din flacara divina. Daca am avea puterea sa ne imaginam numai lucruri bune,...
3.3. Viitorul si trecutul (răspuns la opinia nr. 3.1)
(mesaj trimis de anonim în data de 07.02.2015, 21:59)
Dixit Salomeea:
.... Mileniul acesta va fi spiritual sau nu va mai fi ....
Oare, chiar asa sa fie?
...................... ..........
Viitorul si trecutul
Sunt a filei doua fete,
Vede-n capat începutul
Cine stie sa le-nvete;
Tot ce-a fost ori o sa fie
In prezent le-avem pe toate,
Dar de-a lor zadarnicie
Te întreaba si socoate.
Caci acelorasi mijloace
Se supun câte exista,
Si de mii de ani încoace
Lumea-i vesela si trista;
Alte masti, aceeasi piesa,...
3.4. sunt multe locuri comune (răspuns la opinia nr. 3.3)
(mesaj trimis de Salomeea în data de 08.02.2015, 12:38)
L-am citat pe Andre Malraux, tot scorpion si el nascut pe 3 noiembrie 1901...Culmea cand am intrat la facultate am primit acest motto la exameul de admitere si de atunci m-a tot bantuit acest gand...pana cand am internalizat acest crez dupa lungi cercetari si experiente personale in cadrul mai multor comunitati religioase sau nu.
Eminescu s-a inspirat din filozofia sanscrita, stia si el sanscrita din cate am inteles si bubinteles din opera sa.
3.5. erata -nostim (răspuns la opinia nr. 3.4)
(mesaj trimis de salomeea în data de 08.02.2015, 12:42)
subinteles.
Nostim... am un coleg nou de directie Emanuel, care scrie mereu si sta in locul meu la birou . Nu cred ca scrie jurnalul vietii sale...o sa-l intreb ce scrie de zor...
4. evolutie in spirala
(mesaj trimis de Penelope în data de 08.02.2015, 12:45)
Daca te ocupi de trecut nu mai timp de prezent sau de viitor dar poti trage invataminte, nimicnou sub soare, istoria se repeta la alta scara...asemenea unei spirale.
5. “Şi veţi cunoaşte Adevărul,
(mesaj trimis de Pribeagul în data de 08.02.2015, 16:33)
iar Adevărul vă va face liberi"
“cineva s-a apucat să rescrie, sub ochii noştri, live, istoria celor două mandate Băsescu şi a modului în care puterea a funcţionat în jurul său.”
Un enunt criptic. Este de mare interes sa aflam cine, in opinia dumneavoastra, s-a apucat sa rescrie istoria celor doua mandate ale lui Basescu, care a fost, in linii mari, istoria scrisa/nescrisa a acestora, cum a functionat puterea in jurul sau si ce fapte/evenimente din aceasta istorie se rescriu...
5.1. adevarul (răspuns la opinia nr. 5)
(mesaj trimis de silvia în data de 09.02.2015, 10:07)
Aceasta este esenta articolului
5.2. "Istoria o scriu invingatorii" (răspuns la opinia nr. 5.1)
(mesaj trimis de Pribeagul în data de 10.02.2015, 16:41)
A enunta doar esenta inseamna a-l condamna pe vesnicul Emanuel sa rescrie vesnic istorie sa. Istoria actuala este esenta rezultata din impletirea istoriei tuturor romanilor actuali, de la istoria pitorestilor si inspiratelelor personaje reale din emisiunea “Starea natiei” pina la istoria stralucitoarei Elena Udrea. Istoria fiecarui roman este un spectru larg de istorii. S-o luam spre exemplificarea pe Elenei Udrea.
Dupa unii emanueli istoria Elenei, intrarea ei in lumea...
6. fără titlu
(mesaj trimis de Kant în data de 08.02.2015, 20:27)
Oare domnul "Emanuel" ne scrie/rescrie intruna problemele care-l bantuie?